TAPAHTUNUT AIEMMIN
Naulat luille. –Ei ole mitään, mihin uskoa.
Langat lihaksille. –Kun kuolee, mädäntyy.
Maalia iholle.
Pelkkiä tarinoita, käärmeöljyä, mutta pahempaa, koska käärmeet ovat todellisia.
Anna kolikkoni takaisin, kuollut vaimo.
Oliko se rakkautta? –Kaipa se on nyt.
Tungen käteni kylkiluiden alle –
ja poimin kolikon ulos sinusta kuin marjan.
Vie meidät Kentuckyyn. Kerron, mistä löydät jinnin.
Mistä löydät koko parven jumalia ja puolijumalia, joka ainoan heistä.
Irish Red Ale.
Pantu kuten fransiskaanimunkit Kilkennyssä 1231.
Kaivon vesi oli myrkkyä. Tämä olut pelasti henkiä.
Kello on yli kuusi. –Pitää hoitaa vielä posket ja huulet.
Hän on esillä vasta iltapäivällä. –Pöytää tarvitaan.
Aamulla tulee kaksi lisää. Nainen ja nuorempi nainen.
Puhelua ei ole vielä tullut. –He kuolevat tunnin sisällä.
Rakastavaisten riita? –Yliannostus.
Rakastavaisten riitoja tulee niin harvoin nykyisin.
Haluatko apua? –En.
Sinulla on tarina kerrottavana. –Onko?
Näen sen sormistasi.
Saapuminen Amerikkaan 1721
On hieno tarina, että Amerikan perustivat pyhiinvaeltajat –
jotka etsivät vapautta uskoa, kuten halusivat.
Että he tulivat Amerikkaan lisääntymään ja täyttämään tyhjän maan.
Todellisuudessa Amerikan siirtokunnat olivat yhtä lailla kaatopaikka –
kuin pakopaikka, unohtamisen paikka.
Rakastavaisten riita. Vastaanko?
Minä hoidan sen. Jatka vain.
Ibis & Jacquel. Niin. Kaksi naista?
Aikana, jona Lontoossa saatettiin hirttää 12 pennin varkaudesta –
Amerikasta tuli armon symboli.
Sitä kutsuttiin karkotukseksi.
Viidestä vuodesta loppuikään –
sinut myytiin kapteenille, jonka laiva oli täynnä kuin orjalaiva.
Laivasta sinut myytiin velkaorjaksi –
sellaiselle, joka otti hintasi takaisin työstäsi.
Mutta et sentään odottanut hirttämistä englantilaisessa vankilassa.
Ja kun palvelus oli suoritettu –
sait yrittää vapaana parhaasi uudessa maailmassa.
Essie MacGowan?
Mieleeni tulee Essie MacGowanin elämä.
Nuorena tyttönä hän ei ollut ahkera työntekijä.
Hän livahti aina kuuntelemaan kertomuksia ja tarinoita.
Tarinoita he keijukaisista, muotoaan muuttavista púcista.
Yössä ulvovista, kuolemaa ennustavista bansheista.
Kaikkein parhaita olivat tarinat leprekauneista.
Odotatko isän laivaa tulevaksi?
Kyllä hän pian tulee takaisin.
Ehkä merrow hylkeennahoissa jäi hänen verkkoihinsa –
ja hän suostutteli sen luopumaan ryöstösaaliistaan hylyistä.
Aaltojen yllä on paljon piilotettua omaisuutta.
Näetkö tuon kukkulan?
Keijukukkula. Oviaukko Aos Sín maailmaan.
Jos onnistaa, saatat nähdä vilauksen pikkukansasta –
kun he kulkevat siitä hämärän tullessa.
He ovat iloista väkeä täynnä musiikkia.
Paitsi leprekaunit. Voi niitä leprekauneja.
Niillä on niin kiire vartioida kultaansa –
etteivät ehdi mitään muuta.
Miksi jätämme niille lahjoja?
Koska haluamme niiden siunauksen, joten paras olisi.
Kun hän ei enää ollut nuori tyttö –
vaan kurvikas ja täyteläinen, kuin vihreän meren aallot –
hän piti vanhat tavat elossa ja kertoi tarinoita.
Jätämme aterian keijukansalle, jos haluamme siunauksen. Eikä kitsastella.
Maidosta kuorittua kermaa, pehmeimmät muruset.
Suosio on kolikon yksi puoli, viha toinen.
Ballybogeille voi puhua järkeä.
Leprekaunit ovat ihan eri juttu.
Auttavat ongelmissa yhtenä päivänä, purevat silmät päästä seuraavana.
Totta se on. Eräänä iltana...
...sellaisena, joka hyytää luita myöden –
kävelin majakalle viedäkseni isälleni kyyhkymuhennosta ja leipää.
Silloin kuulin sen:
Kuin vasara.
"Kuka kulkee?", kysyin. Vastausta ei kuulunut.
Harkitsin kääntyväni takaisin –
mutta uteliaisuus voitti, ja kuljin sitä kohti.
Mitä lähemmäs tulin, sitä kauemmas se loittoni.
Lopulta käännyin ympäri, ja olin vaeltanut niin pitkälle nummille –
etten löytänyt takaisin.
Vaelsin pimeydessä kolme tuntia näkemättä mitään tuttua.
Sitten muistin, mitä mummo kertoi leprekaunista.
Nielin nälkäni, otin leipäni –
laskin sen sammaleiselle kivelle, ja kävin nukkumaan sen vireen.
Ja tätä ette kyllä usko: Kun heräsin, leipä oli poissa.
Ja siinä oli majakka, jota olin etsinyt.
Kivenheiton päässä.
Keijukansa on ehkä pientä, mutta älkää antako sen hämätä.
He voivat aiheuttaa ongelmia.
Älykkyys ei ole harvinaista naisten joukossa.
Ja kauniita ovat kaikki 17-vuotiaat.
Mutta Essiellä oli harvinaista kunnianhimoa.
Hän oli kuunnellut tarinoita tarkoin.
Hän tiesi, mitä tilanne vaati.
Siinä oli kaikki hänen rahansa.
Hän himoitsi silkkiä ja pitsiä –
eikä hän ollut syönyt kyllikseen valkoista leipää ja kermahyytelöä.
Hän tiesi, ettei leprekaunilta voi pyytää palvelusta –
ilman kultaista lahjaa.
Se ei ollut ensi kerta kummallekaan, mitä kumpikaan ei välittänyt mainita –
sillä tämä tunne oli uusi molemmille.
Unohdatko minut?
Lähdet Oxfordiin ja tapaat jonkun hienon naisen.
Unohdat minut.
Hänen isoisänsä oli antanut sen hänen isoäidilleen heidän riiatessaan.
Bartholomew pani sen hänen käteensä –
luvaten naida hänet, kun palaisi jouluksi.
Mutta kuten Essie varoitti, keijukansa on häilyväistä.
Isä sanoi merrow'lle, ettei antaisi hylkeennahkoja takaisin –
ennen kuin se veisi hänet aaltojen alle, jossa säilöi...
Talon emännän oli helpompi uskoa, että Essie oli varas...
...kuin vietellyt hänen poikansa.
"Annoitko tämän hänelle omasta tahdostasi?", äiti kysyi.
Vaadittu vastaus kuului kysymyksestä.
"Siedät hirteen tästä, tyttö", sanoi tuomari.
Ehkä tuomari vielä harkitsi huomattuaan hänen ikänsä tai silmänsä.
"Kuitenkin, koska hyvät teot palkitaan, tarjoan vaihtoehdon."
Essie tuomittiin seitsemän vuoden karkotukseen.
Hänet kuljetettiin laivalla nimeltä Neptune –
erään kapteeni Clarkin komennossa.
Laiva oli matkalla Carolinaan, jossa hän suorittaisi tuomionsa.
Vaikka nälkä kouristi hänen vatsaansa molemmin käsin –
hän jätti aina pienen murusen leprekauneille.
Kävi niin onnellisesti –
että Essie sai kapteenin vakuutettua –
palauttamaan hänet mukanaan Lontooseen, jossa häntä ei tunnettu.
Paluumatka, kun ihmislasti oli vaihdettu tupakkaan –
oli onnellista aikaa merta kyntäville rakastavaisille, jotka kuin perhoset –
kilpailivat jatkuvasti, kumpi olisi kiitollisempi.
Molemmat väittivät toisen pelastaneen henkensä.
Palatessaan Lontooseen kapteeni otti uuden morsiamen kotiinsa.
Kahdeksan viikkoa myöhemmin Neptune –
oli jälleen valmiina lähtöön uudessa ihmislastissa.
Kapteeni vannoi ottavansa tuulesta kaiken irti –
ja palaavansa Essien syliin nopeammin, kuin kukaan on ylittänyt valtamerta.
KULJETUSASIAKIRJA
Maailma leimasi Essie MacGowanin varkaaksi.
Niinpä hänestä tuli varas.
"Tatanka Ska", valkoinen biisoni, jota lakotat pitävät pyhänä –
syntyi Derek Arnold Juniorin tilalla 10. kesäkuuta 2008.
Tuhannet tulivat katsomaan sitä.
"Ikävä kyllä niin Derek kuin vasikka kuolivat salamaniskuun –
tasan vuosi sen syntymästä."
Niin käy, kun panee jumalan eläintarhaan. Miksi pysähdyimme?
Minun pitää rukoilla. –Rukoilit juuri!
Kuinka monta kertaa päivässä aiot rukoilla? Et kai täyttä settiä?
Kyllä. Rukoilen viisi kertaa päivässä.
Jumala on suuri. Menen kuselle.
Voit liittyä seuraan, jos haluat. Voin näyttää.
Katselen vain.
Rakastatko Jumalaa, vai oletko rakastunut Jumalaan?
En ole ajatellut sitä noin. Kyllä minä kai rakastan Jumalaani.
Painu helvettiin.
Syön sinut.
Olen matkalla Wisconsiniin, kuten sovittua. Olen pitänyt oman osani.
Eikö hän pidä siitä? Kerro sille yksisilmäiselle mäntille...
Kerro hänelle...
Haista paska. Kerro hänelle se.
Jutteletko linnuille?
Luoja. Eikö mies saa täällä hetken rauhaa mulkkunsa kanssa?
Annetaan Salimin mennä. –Ei helvetissä anneta.
Voimme jatkaa kaksin täältä. –Olemme keskellä ei-mitään.
Matto rullalle ja autoon, meillä on matkaa edessä.
Emme tarvitse häntä enää. –En tee tätä vuoksesi.
Sinä ja kolikko ovat ainoat syyt, etten aja suoraan House on the Rockiin.
Luoja. Luulisi, että tyttö haluaisi nopeasti ylösnousemukseensa.
Ei, ei, ei!
House on the Rock, Wisconsin. Menemme sinne. Siellä he ovat.
Miksi teit noin? –Vapautan hänet. Olet vapaa.
Häivy. Etsi miehesi, Jumalasi, jinnisi.
Olet epämiellyttävä olento.
Hei? Voinko olla avuksi, rouva?
Kyllä. Olen aina halunnut varastaa auton. Varastan sinun.
Ei se ole minun, vaan pomoni.
Selvä, sitten varastan hänen. En tiedä, paljonko tässä on –
mutta ota se ja sano pomollesi, että sinut ryöstettiin, kuten kävikin.
Ei pomoni usko minua, jos näytän tältä.
Näytät ihan hyvältä. Komealta. –Hän tarkoittaa jälkiä kamppailusta.
Hän haluaa, että lyön häntä. –Sinä voisit tappaa minut. Voisiko hän?
Usko pois, et halua hänen lyövän sinua.
Nätisti verhoiltu ilkeys selviytyy vaikka murhasta.
Essie MacGowanilla ei ollut taipumusta murhata –
mutta hän ei ollut aikoihin pitänyt varkautta syntinä.
Seuraavina vuosina Essiestä tuli taitava näpistelijä.
Hänen leveän hameensa alle mahtui piiloon monenlaisia syntejä.
Hän eli epärehellisellä työllään ilman kiitollisuudenvelkaa miehelle.
Hän säästi kiitoksensa olennoille, joista hänelle oli kerrottu lapsena –
ja joiden vaikutuspiirin hän oli varma ulottuvan Lontooseen asti.
Ikävä kyllä, mitä suuremmat siunaukset, sitä useammin unohdamme rukoilla.
"Teitä syytetään karkotuksesta palaamisesta ja varkaudesta."
Essie vietiin Newgaten vankilaan –
jossa oli vain ajan kysymys, kun edessä olisi hirsipuu.
Älä syö siitä kulhosta.
Muuten paskot itsesi kuivaksi. Pitäydy leivässä.
Noin nätti tyttö ei kuulu tänne. –Mistä tiedät, miltä näytän?
Kuulen äänen, joka ei ole kirkunut tarpeekseen.
Minä en ainakaan kuulu tänne.
Menin vain hakemaan kupin olutta pubista. Aioin jopa maksaa siitä.
Sitten joku mulkku tunki eteeni kuin itse kuningas Yrjö.
Tönäisin häntä kunnolla varoituksesi.
Hän kaatui pää edellä rikkinäiseen pulloon.
Meni kuulemma silmä. Monet mulkut pärjäävät ihan hyvin yhdellä.
Veitkö sinä silmän, neiti? –Pitsiä.
Ei kovin kallista. Voit siis toivoa karkotusta.
Se toivo on mennyt. Sain tilaisuuteni.
Ei vaikuta reilulta, että saisit vain yhden.
Maailma ei ole reilu. –Ei ole.
Painukoon hiiteen hirsipuineen. Kuse kunnolla, kun roikut.
Tee kunnon sotku siivottavaksi. Älä lähde helpolla.
Oletko ollut laivalla aiemmin?
Pääsin Carolinaan asti. –Musha. Amerikkaan.
Millaista sillä oli? –En tiedä.
En nähnyt paljoa, ennen kuin lähdimme takaisin Lontooseen.
En saanut tilaisuutta. –Harmi. Siellä niitä kuulemma riittää.
Voisit koittaa lahjoa. Vankilanjohtaja vapauttaisi vaikka sydämensä kullasta.
Se loppui juuri. –Voisin antaa vähän omaani.
Onko sinulla kultaa? –Oli. Aikalailla.
Säilytin sitä.
Join osani, mutta toimitin loput ajallaan sinne minne piti.
Kenelle? –Kuninkaalle.
Olemme vankilassa, kulta. Emme voi muuta kuin kertoa tarinoita.
Olet varmasti kertonut osasi.
Tapasin intiaaninaisen siellä. Amerikassa.
Hänellä oli omenakärryt. Myi kakkuja aamuisin.
Iho kuin tiiltä. Kysyin hänen nimeään, ja hän sanoi: "Susan."
Sellainen nainen nimeltä Susan? Sanoin: "Minkä nimiseksi synnyit?"
Hän sanoi vain: "Olen nyt Susan."
Amerikassa kuka vain voi olla mitä haluaa.
Uusi nimi, uusi elämä. Siellä voisi olla onnellinen.
Mitä helvettiä onni on? –Hitostako minä tiedän.
Taisin tietää pienenä.
Istuin päreellä odottamassa isän veneen paluuta mereltä.
Nyt tyytyisin tyytyväisyyteen.
Koti. Puu.
Joku kyllin kiltti rinnalleni. Ei liian kiltti.
Olen elänyt saappaillani ja taskuistani niin kauan kuin muistan.
Sinua voisi onnistaa. Pärjäisit siellä.
Mitä minä Amerikassa tekisin? –Toimittaisit kultaa kuninkaalle.
Ei heillä ole kuningasta. –Ei vielä.
Kaikki tarvitsevat kuninkaan.
Onko täällä näin kylmä joka yö?
Tuomitut eivät koskaan tiedä, koska pyöveli on sitonut silmukan.
Minä...
Otin tämän ruoan itselleni keittiöstä.
Tuoretta leipää ja hedelmää. Lihapiirasta.
Sääli, että menet hukkaan hirsipuussa.
Newgaten vankilanjohtaja kertoi kolme faktaa:
Menisi vielä 12 viikkoa, ennen kuin hänen juttunsa käsiteltäisiin.
Että Essie oli hänestä oikein nätti.
Ja että jos onni hymyilisi, hän saattaisi vielä välttää hirsipuun.
Kun hänen vuoronsa tuli, Essie ei järkyttänyt ketään vetoamalla vatsaansa.
Nämä yleensä väärät väittämät arvioivat eukot –
olivat yllättyneitä, kun joutuivat myöntämään, että Essie odotti lasta.
Hänen kuolemantuomionsa muutettiin jälleen karkotukseksi.
Tällä kertaa elinikäiseksi.
Tulevina päivinään hän näki painajaisia ajastaan ruumassa.
Sea-Maiden saapui Virginian Norfolkiin –
ja Essien sopimuksen osti tupakankasvattaja nimeltä John Richardson.
Hänen vaimonsa oli kuollut kuumeeseen viikko tyttären synnyttämisestä.
Hän tarvitsi imettäjän ja palvelijan töihin pienellä tilallaan.
Maidon lisäksi –
lapset varttuessaan joivat myös Essien tarinoita.
Mutta pajumies
Kävelylle lähtee
Kävelylle jos
Ulkona pysyt
Lopeta, senkin nynny. –Emme ole kaikki pihvilihaa.
Siitä vain.
Koska vatsani ei ole yhteydessä ruoansulatuselimiin, jätän väliin.
Pian syöt taas. –Jos henkiin herättäjäsi pystyy siihen.
Pystyy ja tekee palvelusta vastaan. Ei kultaa.
Kuinka paljon kultaa sinulla on? –Paljonko on aarteessa?
Missä aarteessa? Miksi sinulla on sellainen?
Olin kerran kuningas. –Selvä.
Olin minä. Minusta tehtiin lintu.
Sitten tuli kirkko, ja teki meistä kaikista pyhimyksiä, peikkoja ja keijuja.
General Mills hoiti lopun. –Mikä siinä vetoaa?
Miksi Wednesdayn jumal-festivaaleille on pakko saada lippu?
Sota.
Lähdin kerran sotaan.
Tai piti lähteä.
Kauan sitten.
Taistelun alla katsoin liekkeihin...
...ja näin kuolemani, täysin varmasti.
Näin.
Tiesin, että kuolisin sinä päivänä, jos jäisin.
Puin saappaani...
...pudotin miekkani ja pakenin.
Olen taistelun velkaa.
Seuraatko Wednesdayta, jotta voit taistella ja kuolla?
Siksikö olet hänen juoksupoikansa?
Olen tehnyt pahempaakin.
Kuolema sopi minulle. Kaikkien pitäisi kokeilla ainakin kerran.
Olet tainnut tallata noilla saappailla jo pari sataa vuotta. Olisi aikakin.
Samhainin yönä henget kulkevat vapaasti meidän maailmaamme –
mutta jos käyttää tällaista naamiota –
he pitävät sinua yhtenä heistä.
Hevosia tulee! –Niin, isänne on kotona.
Mutta kuka vaatii erityishuomiota?
Lep... –...rekauni.
Aivan, leprekauni.
Jätämme siis pienen osan sadostamme.
Halutessaan ne voivat johdattaa harhaan polulta, jota on kulkenut tuhat kertaa.
Hän kertoi heille monia juttuja, ja he uskoivat, koska hän uskoi.
Anteeksi. Lopetin juuri, sir.
Hyvää yötä, herra Richardson.
Odota.
Herra Richardson.
En tajunnut, että piditte minua...
Essie kertoi, miten järkyttynyt ja loukkaantunut oli.
Köyhää leskeä pyysi prostituutioon –
mies, jota hän suuresti kunnioitti.
Velkaorja ei voinut mennä naimisiin –
eikä hän voinut käsittää, miten hän saattoi piinata poloista karkotettua niin.
Poloinen karkotettu tyttö, jolla on tunteita teitä kohtaan.
Tunteita, joihin ette voi vastata.
John Richardson huomasi polvistuvansa –
ja kosivansa päättääkseen velkaorjuuden.
Kunnes vihkivalat oli vahvistettu –
Essie ei edes suudellut herra Richardsonia.
Mutta sitten hän suuteli.
Ja siitä päivästä eteenpäin hän kutsui häntä Johniksi.
Poika sai saman nimen.
Kun lapset lähtivät kouluun opettelemaan aakkoset –
Essie varmisti, että kullakin oli vähän suolaa toisessa taskussa –
ja vähän leipää toisessa, jotta he palaisivat turvallisesti kotiin.
He palasivat aina.
John Richardson rakasti häntä lempeästi.
He olivat olleet naimisissa 10 vuotta, kun Essie oli varma kuulleensa bansheen –
huudon yössä.
Viikkoa myöhemmin kuume vei Johnin.
Oli hyviä ja huonoja päiviä tavanomaisessa suhteessa –
mutta niitä oli monta.
Maatila kukoisti leskirouva Richardsonin valvonnassa –
kuten hänet siitä eteenpäin tunnettiin.
Kun häntä ei kutsuttu äidiksi tai aikanaan mummoksi.
Kiitos, kultaseni.
Joen rantaan ei saa ikinä nukahtaa.
Ei, sillä alp-luachra –
voi luikerrella suuhun ja asettua vatsaanne.
Yhteissyöjä ottaa parhaat ateriastanne –
niin että miten paljon syöttekään, ette ikinä tule täyteen.
Ette ikinä.
Äiti, tuo riittää.
Vanhoille hengille ei vaikuttanut olevan tilaa Virginiassa.
Niinpä Essie ei enää kertonut tarinoitaan.
Hän piti ne sydämessään, jossa ne lämmittivät häntä –
kuin isän muhennos kylmänä yönä Bantry Bayssa elinikä sitten.
Essie MacGowan?
Kerro hänelle. Kerro, että se on tehty.
Créd as co tarlaid an cac-sa dam?
Nach lór rofhulangas?
Is lór chena!
Ní am olc!
Ní am!
Helvetti!
Helvetti.
Älä katso.
Tule.
Liikettä.
Essie MacGowan? –Tunnenko sinut?
Voisi sanoa, että tunnet minut. –Kas, olet irlantilainen.
Niin olen. Kumpujen mies.
Tai ainakin olin.
Nyt olen täällä uudessa maailmassa...
...jossa kukaan ei jätä olutta ja maitoa rehdille miehelle.
Tai leivänpalaa sadonkorjuun aikaan.
Jos olet se, joksi sinua luulen...
...minulla ei ole riitaa kanssasi.
Eikä minulla sinun.
Vaikka sinä minut tänne toit. Sinä ja muutama muu samanhenkinen.
Tähän maahan, jossa ei ole aikaa taikuudelle, eikä sijaa keijukansalle.
Olet tehnyt minulle paljon hyvää.
Hyvää ja pahaa.
Olemme kuin tuuli. Puhallamme molempiin suuntiin.
Niin.
Tartutko käteeni, Essie MacGowan?
Hän oli yhä lämmin, kun hänet löydettiin –
vaikka elämä oli paennut ruumiista, ja vain puolet omenoista oli kuorittu.